It is copied from Wikipedia, http://no.wikipedia.org/wiki/Norsk_spr%C3%A5k
Authored under GFDL license: 

Norsk språk
Fra Wikipedia, den frie encyklopedi.
Gå til: navigasjon, søk
Denne artikkelen dekker et viktig tema, men har for dårlig standard og trenger en opprydning for å fikse dette.
Se hvordan man redigerer en side og stilmanualen for hjelp, og eventuelt artikkelens diskusjonsside.

Norsk er et skandinavisk språk i den germanske grenen av den indo-europeiske språkfamilie. Norsk er utviklet fra norrønt, men senere sterkt påvirket av dansk og nedertysk. Språket tales av 4,5 millioner i Norge, og av omkring en million utenfor landet. Av disse har omkring 4,3 millioner språket som førstespråk. Det finnes anslagsvis omkring 250 000 norsktalende utenfor Norges grenser, flest i Nord-Amerika. Talt norsk og svensk er gjensidig forståelige nesten uten problemer, dette gjelder også for norsk og dansk, men i litt mindre grad. Til gjengjeld er skriftlig norsk (spesielt bokmål og riksmål) og dansk svært likt; se avsnittet målformer under.
Innhold
[skjul]

    * 1 Genetisk klassifisering
    * 2 Fonetikk og uttale
    * 3 Målformer
          o 3.1 Bokmål og riksmål
          o 3.2 Nynorsk og høgnorsk
          o 3.3 Samnorsk
    * 4 Dialekter
    * 5 Se også

[rediger]

Genetisk klassifisering

Skandinaviske språk klassifiseres gjerne i to grupper: vestskandinavisk (insulær) og østskandinavisk (kontinental). Klassifikasjonen er basert på fonologiske forandringer fra norrønt. For eksempel heter det bru i vestskandinaviske språk, men bro i østskandinaviske språk. Derfor regnes islandsk og færøysk til vestskandinaviske språk, mens svensk og dansk regnes til østskandinaviske språk. En slik klassifikasjon er ikke særlig relevant for norsk som helhet, fordi grensen mellom vest- og østskandinavisk går tvers gjennom det norske dialektkontinuumet. Det nærmeste en kommer å klassifisere norsk på dette nivået, er å sortere standard sørøstnorsk inn under østskandinavisk, og de fleste vestnorske dialekter inn under vestskandinavisk.
[rediger]

Fonetikk og uttale

I norsk er det stor forskjell i fonetikken i de forskjellige dialektene. De østnorske dialektene har postalveolare eller retroflekse språklyder i ord som "barn", "bart" og "burde". De vestnorske dialektene mangler oftest disse lydene. Det samme gjelder tykk L, en relativt sjelden språklyd på verdensbasis. Den er særlig vanlig i trønderske dialekter i ord som for eksempel "klær", "sol" og "kule". Det er også dialekter som har palataliserte dentaler og skarre-r. Norsk har, som skandinavisk i sin allminnelighet, relativt mange ulike vokaler og bruker, utover det latinske basisalfabetet, tegnene æ, ø og å.

Norsk og svensk skiller seg ut fra de fleste større europeiske språk ved å være tonespråk. Andre språk i Europa med større eller mindre innslag av leksikalsk betydningsskillende ordintonasjon inkluderer estisk, baltiske språk og noen sydslaviske språk. Dansk og tyske dialekter omkring Köln har såkalt stød, eller glottal lukkelyd, som reflekterer et tidligere tonesystem.
[rediger]

Målformer

Norsk språk har to offisielle målformer (skriftnormaler); bokmål og nynorsk. Det finnes i tillegg en uoffisiell normert skriftnormal, riksmål, og et lite mindretall holder fast ved en eldre nynorsknormering under navnet høgnorsk.

Majoriteten av den norske befolkningen (88-90 %) skriver enten bokmål eller riksmål. Andelen nynorskbrukere nådde en topp på rundt en tredjedel før krigen, men har i etterkrigstiden vært i jevn tilbakegang og er idag falt til 10-12 %.
[rediger]

Bokmål og riksmål

Bokmål og riksmål er basert på den danske skrifttradisjonen, som følge av at dansk i løpet av senmiddelalderen kom til å bli landets offisielle språk. Forskjellen mellom skriftlig dansk og norsk bokmål/riksmål er idag ikke stor. Først i begynnelsen av det tyvende århundre har språket blitt tillempet i forhold til det danske. Hovedforkjemperen for denne retningen i norsk skriftnormering var Knud Knudsen (1812-1895), som ønsket en regulering «efter den almindeligste Udtale af Ordene i de Dannedes Mund». Eventyrsamlingene til Asbjørnsen og Moe bidro ytterligere til at norske ord kom inn i skriftspråket.

Dette språket ble i praksis delt da riksmål offisielt skiftet navn til bokmål i 1929. Som følge av myndighetenes samnorskpolitikk ble det offisielle bokmålet avvist av store deler av befolkningen, som opprettholdt riksmålet som egen norm. Riksmålet normeres av Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur, og benyttes bl.a. av store aviser som Aftenposten.
[rediger]

Nynorsk og høgnorsk

Det andre offisielle skriftnormalen er nynorsk, som ble utviklet av Ivar Aasen i 1842-73 utfra norske dialekter, og i opposisjon til borgerskapets og byenes dansknære språk.

Også av dette språket eksisterer det en uoffisiell norm, høgnorsk, som i likhet med riksmål har brutt med den offisielle normeringen og opprettholder et mer tradisjonelt Aasen-landsmål.
[rediger]

Samnorsk

Samnorsk var et planlagt språk som skulle oppstå ved sammensmeltning av bokmål og nynorsk. Samnorsktanken er idag offisielt forlatt, men dominerte offisiell norsk språkpolitikk i store deler av det tyvende århundre, spesielt 1955-1965.
[rediger]

Dialekter

Norsk talespråk er i synkront perspektiv kjennetegnet av relativt store dialektforskjeller og sterke, livskraftige dialekter, spesielt sett i forhold til det lave folketallet i Norge. Dialektforskjellene kan blant annet tilskrives store geografiske avstander, og at fjellandskapet har begrenset kontakten mellom folk i tidligere tider. Det spesielle med Norge er likevel den sterke stillingen dialektbruk har fått i nyere tid, også i mer formelle sammenhenger. Et norsk standardtalemål eksisterer, men er først og fremst knyttet til riksmålet og moderate former for bokmål slik enkelte taler på Østlandet. Det har ellers ingen formell stilling, og brukes knapt i andre deler av landet. Også på nynorsk finnes det et standardtalemål, dette er gjerne knyttet til høgnorskbevegelsen.

En skiller mellom to store dialektgrupper i Norge, østnorsk og vestnorsk. Til østnorsk regnes Østlandet, Trøndelag og Nordmøre; til vestnorsk regnes Agder-fylkene, Vestlandet inkludert Sunnmøre og Romsdal, og Nord-Norge. (Det må likevel nevnes at både romsdalsdialekten og dialektene i store deler av Nordland står i en mellomstilling i forhold til denne oppdelingen.) Et viktig kriterium for skillet er den såkalte jamvektsloven (likevektsloven): i østnorske dialekter ble de trykklette vokalene a og u (og i noen grad i) fra norrønt svekket til e eller fullt bortfall i ord med lange (og dermed mer betonte) rotstavelser, men holdt seg uendret i ord med korte rotstavelser (gjelder ikke alle østnorske dialekter). Denne forskjellen finnes ikke i vestnorsk. Et annet kriterium er at mange østnorske dialekter har tykk L der skriftbildet har «l» eller «rd», men vestnorske dialekter har oftest ikke dette trekket.
[rediger]

Se også

    * Bokmål
    * Landsmål
    * Nynorsk
    * Riksmål
    * Russenorsk
    * Samnorsk
    * Norsk språkutvikling 1850 - 1900
    * Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur (1953-)
    * Noregs mållag (1906-)
    * Norsk rettskrivning
    * Norsk språknemnd (1952-1972)
    * Norsk språkråd (1972-2004)

Hentet fra «http://no.wikipedia.org/wiki/Norsk_spr%C3%A5k»

Kategorier: Viktig opprydning | Norsk språk | Germanske språk
